UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Am primit-o.
Deschide!
Dl Dudley a zis că e cheia principală,
deci ar trebui să deschidă orice cameră din casă.
Ce crezi că e înăuntru?
Dacă e un aparat de făcut vată de zahăr?
Ar fi ceva!
Sau un ponei? Nu un ponei.
Nu merge.
Ar putea fi un ponei. Ceva se mișca.
Am văzut umbra pe sub ușă.
E cineva?
Dacă e vreun ponei acolo, e mort.
Unde e cheia nenorocită?
- Nu spune cuvântul ăsta! - Tu o faci!
Și eu vreau să văd ce e acolo.
Tati, avem nevoie de alte chei!
E o urgență!
Nu e amuzant, Luke.
Sunt acasă.
Sunt acasă, m-am gândit,
și m-am oprit uimit la acest gând.
Sunt acasă.
- Bună! - Bună!
Cum a fost?
A fost grozav. Kelly te salută.
Băieții ei sunt imenși.
Ți s-a dus dorul.
- Am vrut să gătesc. - Știu,
dar vrea cartofi prăjiți.
Toți cartofii prăjiți. Nimic altceva.
Ai mai scris?
Puțin, foarte puțin.
Cât, de când am plecat?
Două...
pagini.
Mereu am zis că nu fac o continuare pentru Casa blestemată
și cred că ăsta e motivul. Doar că...
Mănâncă!
Cel mai bun remediu pentru blocajul creativ.
Nu folosi cuvintele astea.
Cartofi prăjiți, nimic altceva.
Citește-mi ceva!
"Cu siguranță există locuri care au o atmosferă de sanctitate și bunătate.
Se poate spune că unele case sunt născute diabolice."
"Născute diabolice?"
Prea mult?
Depinde. Unde ai ajuns?
Eu cu tata abia am ajuns în casă
și știm că Luke a adus benzină...
Scumpule...
urmează să intrăm.
Nu trebuie să faci asta, știi?
Ai zis singur că nu o vei publica niciodată.
Dar o fac.
Ca să o văd, să o văd cu adevărat.
Uite. Simți?
Fetița de aici,
care se pregătește să se alăture familiei,
o să întrebe într-o zi despre bunicul ei
și despre unchiul ei, Luke,
și despre ce s-a întâmplat în casă.
Va auzi tot felul de povești și speculații,
ca tine când erai mic, dar...
de a cui voce aveai nevoie?
Ce poveste aveai nevoie să auzi cel mai tare?
Are nevoie să audă asta de la tine.
E pentru micuța Eleanor.
Casa asta pare să se fi plămădit singură urmând propriile căi trasate apăsat,
modelată de mâinile constructorilor,
s-a îndreptat către cer fără să facă vreo concesiune umanității.
Era o casă neprimitoare, niciodată menită să fie locuită,
un loc nepotrivit pentru oameni, pentru iubire sau speranță.
- Simți mirosul? - Da.
Benzină. Da.
Bine. Dacă e aici,
cred că știu unde să-l găsesc.
Tată.
E în regulă.
Haide!
Uită-te la mine! Teama.
Uită-te la mine!
Teama e abandonarea logicii,
renunțarea voită la căile rațiunii.
Ne lăsăm pradă ei sau ne împotrivim.
Nu există o cale de mijloc.
Bine.
Sunt acasă.
Sunt acasă, am crezut,
și m-am oprit uimit la acest gând.
Sunt acasă.
Acum urc.
Luke!
Tată?
- Ușa aia a fost mereu încuiată. - Da.
Doar când vrea.
Scoate-o din balamale! Cât de greu e?
Am încercat totul.
Dar poate amândoi...
Tată?
Steve, așteaptă!
Ești bine?
Da, am nevoie doar de o pauză.
De ce nu vii în pat?
Dormi un pic. Casa bântuită va fi acolo de dimineață.
Știu că e greu. E prea mult acum.
Haide, lasă asta,
vino în pat și lasă fantomele unde le e locul.
Nu asta e problema.
Unde ești acum?
Am intrat în casă.
Apoi ne-am dus în camera roșie.
Apoi...
ușa s-a deschis și l-am văzut pe Luke, iar apoi...
Luke a murit.
Nu.
Era pe podea, în viață. Iar apoi ușa s-a închis,
și...
Apoi a murit.
Trebuie să o spui.
Până la urmă, trebuie să o spui, Steve.
- Asta e problema. - Știu.
Ușa s-a închis, iar eu...
Nu pot spune ce s-a întâmplat.
E încă prea devreme. Hai în pat!
Nu, Leigh,
nu pot spune ce s-a întâmplat după ce s-a închis ușa.
Nu-mi amintesc.
Cum am ieșit afară din casă.
Nu-mi amintesc când m-am întors în California.
Nu-mi amintesc de noi...
cum ne-am împăcat.
Sau când am aflat că ești însărcinată.
Bineînțeles că nu.
Încă nu ai scris asta încă.
Adică, e ceva real înainte să scrii? Lucrurile despre care scrii sunt reale,
oamenii sunt reali,
sentimentele sunt reale, durerea e reală, dar nu pentru tine, nu-i așa?
Nu înainte să le mesteci și să le digerezi
și să le caci pe o foaie de hârtie.
Și chiar atunci, e doar o imitare slabă, în cel mai bun caz.
Iei viața, dragostea, pierderile și durerea altora
și le mănânci, Steve.
Ești un devorator.
Le digerezi și le caci,
și apoi, doar atunci, devin reale pentru tine.
Viețile oamenilor normali înseamnă carne, sânge, mușchi și oase,
dar nu și a ta, scumpule. Nu!
Viața ta e de plastic!
Ești un parazit din plastic.
Un hoț de plastic, nu-i așa, scumpule?
Bineînțeles că nu-ți amintești cum ai vindecat căsnicia noastră
sau ai făcut copilul nostru, pentru că nu ai văzut asta.
Nu-i așa? N-ai căcat totul în proză.
Dacă am fi onești, am fost întotdeauna un jucător în povestea ta.
Te-am hrănit, te-am futut, am plătit facturile
în timp ce tu ai scremut vreun roman
necitit sau nepublicat de nimeni,
dar te-am plătit eu să le scrii, nu-i așa?
Am plătit cecurile pentru visurile tale
și am renunțat la ale mele, dar nu a fost suficient.
Nu mă minți, scumpule. Nu am fost reală.
Dacă eram reală, nu ai fi plecat niciodată,
dar nu am fost și ai făcut-o, iar acum asta...
micuța asta
nu va fi nici ea reală.
Lovește!
Îi e foame!
Probabil că e devoratoare, ca tatăl ei.
Dacă e, dragostea mea,
dacă mă devorează pe dinăuntru
și explodez ca o bășică,
o să înnebunești?
Ca mama ta?
Steve?
Luke?
Dumnezeule!
Nu!
Luke!
Haide!
Mamă.
Nu am putut să o ajut.
Ascultă, știu că am dat-o în bară. Bine?
Dar nu m-am drogat, n-am făcut-o,
și îmi e al dracului de frig,
iar picioarele și brațele mi-au înțepenit...
Am nevoie de un pat.
O canapea. Dorm pe podeaua nenorocită.
Doar... te rog.
Te rog, lasă-mă să mă întorc, te rog.
Bună!
Ce crezi?
Un loc ideal unde să renunți la droguri pentru câteva zile.
E deja plătit și au chiar și serviciu în cameră, Luke.
Toți au renunțat la mine de când mă știu.
Dar tu nu, Luke. N-ai făcut-o.
M-ai salvat.
N-am făcut-o.
Adică...
ai luat banii și ai fugit.
- Nu te-am mai găsit. - Nu!
Nu, am venit aici. Am luat camera asta pentru noi.
Te-am găsit la telefonul cu plată, mai știi?
Corect.
De ce ai venit după mine?
Nu mi-ai spus niciodată adevărul adevărat.
Cred că ești îndrăgostit de mine.
Un pic.
Am ceva pentru noi.
Încă o dată, ne drogăm înainte să ne lăsăm.
Nu, n-am mai făcut-o de 90 de zile.
Nouăzeci și două, de fapt.
Da, dar tot drogat ești.
Poți urma cei 12 pași să primești jetoanele,
dar nu ești niciodată curat,
niciodată curat cu adevărat,
pentru că, într-o bună zi, vei băga iar acul în venă.
Ai o programare cu acul.
Ești așteptat.
Nu, nu e adevărat.
Știu ce crezi.
Crezi că asta am făcut cu banii tăi.
Adică banii lui Steve. Să fim serioși.
Crezi că poate m-am injectat pe vreo alee
și poate am murit acolo.
În vomă și pișat.
Și că șobolanii de pe alee
mă devorează chiar acum.
Cu dinții mici și galbeni.
Pătrunzând în moalele
ochilor mei drăguți, nu?
Cât e de bună!
Vino cu mine, Luke!
Nu!
N-o fac!
Iubitule, deja ai făcut-o!
Gordon avea dreptate.
Dacă te uiți suficient la tapet,
o poți vedea pe fetița aia.
E fetița cu ochii care se topesc.
Luke!
Am încercat totul!
- Poate amândoi... - Tată!
Steve, așteaptă!
Luke! Tată?
Aici!
Tată?
Aici, sus! Grăbește-te!
Tată!
Dumnezeule! Shirley!
Asta e pentru tine.
Nu am cerut asta.
Mulțumește-i, dar...
Vrei să torn?
Știi ceva,
care e cel mai ciudat lucru pe care îl aveți la oferta zilei?
Ceva ce nu comandă nimeni.
Deci îmi văd de treaba mea și dintr-odată...
A trebuit să plătesc băutura. Și mi-ai trimis o farfurie cu...
Aripioare dezosate din Caraibe.
Așa îmi trebuie dacă nu am văzut inelul de la nouă metri.
Sigur nu au fost nouă metri.
Nu m-am gândit la asta,
dar trimiți cuiva o băutură...
- Fără acordul lor. - Și e acceptat social.
- Dar trimiți cuiva un aperitiv... - Fără acordul lor.
Și da, e foarte ciudat.
Îmi pare rău, încerc să fiu amuzantă.
A trecut ceva timp, bănuiesc.
Pot sta aici cât mănânc astea?
- Nu trebuie să le mănânci. - Ba da.
Păstrăm relația la nivel profesional. Jur.
Putem vorbi despre tehnici de îmbălsămare.
Pentru asta sunt lucrurile astea, nu?
Fără glume. Doar îmbălsămare.
Așa e când îți construiești propria casă,
nu-ți spun niciodată.
Nu e ca atunci când cumperi o casă, deloc.
Nu am dormit doi ani.
A mea a aparținut altcuiva.
Serios?
N-am auzit anunțul de închidere.
Nici eu.
Atunci, asta e.
Te-ai ținut de cuvânt.
Întotdeauna o fac.
Te-ai purtat frumos.
O fac adesea.
- Vorbind de asta... - Nu!
- Nu face asta! - N-o fac. Doar zic.
- Cum nu am auzit anunțul... - O faci.
Puteam face un martini, dacă vrei să bei ceva înainte de culcare.
M-am purtat foarte bine până la final.
Da. Până să marchezi.
- Ce tip! - N-am ce face!
Au trebuit să treacă 60 de milioane de ani să apară bipedul carnivor din fața ta.
Mulțumesc, oricum.
Mi-a făcut plăcere să te cunosc și mi-a plăcut conversația,
dar trebuie să spun noapte bună.
Dar nu ai spus asta.
Te-ai uitat la verigheta mea, apoi am vorbit despre bipedul carnivor
și ai spus...
Să vedem ce martini face.
Am ieșit din bar, am trecut de hol, ne-am suit în lift
și ai băut acel martini, nu-i așa?
Câți ani avea Jayden atunci? Șase?
Și Allie avea...
Doi. Doi.
De ani te ocupai de scutece și facturi,
tocmai cumpăraseși afacerea și aveai datorii,
iar viața era...
- Zgomotoasă. - Și înfometată.
Facturile țipau, copiii țipau,
iar soțul tău... nu se mai putea concentra, nu-i așa?
Erai așa departe de casă pentru prima dată după un timp atât de îndelungat.
Oprește-te!
Te-ai uitat la verigheta mea chiar înainte să răspunzi.
A fost dezgustător. Erai căsătorit și insistai...
Nu minți!
Verigheta a decis.
Ai venit cu mine sus datorită verighetei,
pentru că însemna...
Aveai de pierdut la fel de mult ca mine.
Un gest calculat,
dnă Harris.
Nu mă cunoști.
Păi despre asta a fost vorba. O aventură.
Oamenii fac asta tot timpul, dar tu, nu.
Totul, nu era în firea ta.
Dar Dumnezeule, cine ar fi ghicit cât de bună erai la asta!
Te-ai îmbrăcat și ai zburat acasă ca și cum nu s-a întâmplat nimic.
Ai scăpat.
Sunt o soție bună.
Sunt... o mamă bună.
Sunt o persoană bună.
Nu ai mai făcut-o.
Niciodată.
Dar nu i-ai spus niciodată, nu-i așa?
Du-te dracu'!
Și chiar și atunci, furia ta către Theo și Kevin...
Du-te dracu'!
Ești atât de virtuoasă!
Nu vrei să vezi asta, nu?
Tu ai făcut-o.
Ai făcut-o și ți-a plăcut
și ai decis să ignori.
Așa ești tu.
Shirley nu vrea să vadă.
Dar Shirley trebuie să vadă.
Este totul în regulă?
Cred că e un pic copleșită.
Știe ceva ce majoritatea oamenilor nu știu.
Când cineva moare, află totul.
Fiecare secret.
Și când mor eu,
mă voi trezi în camera aia de hotel
și va trebui să văd tot ce a făcut.
Asta o sperie foarte tare,
speră să moară prima.
Asta e în regulă.
Poftim.
Vino cu mine.
E în regulă.
Am aranjat-o.
I-am scos organele și ochii,
am scurs sângele și am scos rahatul
și i-am acoperit găurile ca să nu curgă.
Și i-am cusut gura ca să nu țipe.
I-am pictat fața și mâinile și...
i-am prins pleoapele cu bețișoare ca să nu se holbeze.
Am pus flori parfumate și am așezat-o ca pe o visătoare,
iar acum,
e aranjată și frumoasă.
Dar în interior,
e îngrozitoare.
O îmbălsămăm și o pictăm, dar e tot moarte.
Și putreziciune.
Și ruină.
Dar e frumoasă.
Nu-i așa?
Shirley!
Ce naiba?
Avem nevoie de ajutor!
Nu e real!
- E un vis! - E real!
Moare!
Haide, Luke!
Haide!
Spune-mi ceva ce voi ști doar eu.
Luke!
Când eram copil...
Când eram copil, mama m-a lovit
pentru că am aruncat cu o piatră în acoperișul unei sere.
A fost singura dată când a făcut-o.
O proiectase ea și se pregătea să o arate unui client
și pentru că am aruncat cu piatra...
pentru singura dată din viața mea, m-a lovit.
Doar o dată.
Atât a suportat. Nu s-a mai întâmplat niciodată.
Dar o singură piatră printr-un geam
m-a învățat atât de multe despre mama mea.
Și pe ea.
M-am gândit la asta pentru mult timp, mi-am amintit bătaia.
Dar îmi amintesc și confruntarea dulceagă.
După ce m-am gândit la asta foarte serios,
am ieșit și am făcut-o iar.
Despre ce vorbești?
Nu-mi...
amintesc.
A existat un motiv, dar...
nu-mi amintesc.
Nu simt nimic.
- E în regulă, nu mă supăr. - Nu, nu...
nu simt nimic altceva.
Pentru că ești normală.
Ce simțeai înainte?
Simțeam teamă.
Și... vină.
Teama și vina sunt surori.
Am cunoscut un bărbat odată care le știa pe surorile astea bine.
Îi sărutau pleoapele când dormea
și cu fiecare dimineață mai înnebunea puțin.
Așa că a construit un perete ca să țină totul înăuntru,
dar surorile alea două erau acolo cu el.
Chiar și acolo.
Prostuțul credea că zidul ăla le va ține afară,
dar era suficient loc pentru el...
și ele.
Așa că era prins în spatele zidului.
Îi era teamă și se simțea vinovat.
A rămas fără voce
și zgâria și scâncea,
iar degetele i se rupeau în propriile cărămizi,
până când zgârieturile se auzeau ca șobolanii în perete.
Se simțea mic.
Atât de mic.
Dar ăsta era visul lui.
Și când s-a trezit era înalt.
Atât de înalt.
Pentru totdeauna.
Stai!
Teama și vina sunt surori, Theodora.
Dar când te vei trezi, te vor lăsa în pace.
Pentru totdeauna.
Așteaptă!
Bucură-te de mine!
Fac dragoste cu tine.
Nu!
Nu! Theo.
Respiră!
Dumnezeule!
Oprește-te!
Haide!
- Nu! - Verifică-i pulsul!
Nu!
Să nu îndrăznești, Luke!
La naiba!
Scumpule!
Te-ai trezit.
Mi-a fost atât de dor de tine.
Unde suntem?
Suntem acasă, iubirea mea.
Când eram o fetiță de vârsta ta,
eram în mașină cu bunica ta
și am trecut de o casă împodobită cu o mulțime de trandafiri roșii.
M-am îndrăgostit de casa aia
și de case, dintr-odată.
Puteam trăi acolo pentru totdeauna.
Fără să mă găsească nimeni.
Puteam să fac focul în serile reci și să coc mere în cuptorul meu.
Oamenii ar fi venit la mine să le spun viitorul,
și aș fi făcut elixiruri de dragoste pentru fecioare triste.
Puteam să am.. un măcăleandru.
Aproape te-am numit așa.
Și tatăl tău a fost de acord.
Robin Crain.
Dar când m-am uitat la tine pentru prima dată,
ți s-a potrivit Luke.
Pur și simplu erai Luke.
Aproape că am uitat.
Pălăria ta de băiat mare.
Nu.
Ținem o serată cu ceai,
cu pălării de băieți mari și cești cu steluțe și...
ne bucurăm atât de mult că ești aici în sfârșit.
Du-te!
De ce vrei să plece fratele tău?
Abia a sosit.
Ia loc!
Nu!
Sunt mort?
Ești treaz.
Îmi pare atât de rău, scumpule.
Aveai un coșmar.
Îmi pare rău, mamă.
Nu, nu-ți cere scuze.
Nu a fost vina ta, nici măcar o dată.
Ai fost perfect.
Dar nu am fost.
- Nu, nu sunt. - Ai fost.
Și ești.
E lumea, iubirea mea.
Nu este, nu a fost și n-ar fi trebuit să fii devorat de ea cum ai fost.
Da, ia loc.
Nu!
Du-te!
De ce tot spune asta?
Scumpule...
Uită-te la mine!
E un cadou.
Pentru noi toți.
Nu și dacă mor.
Nu vreau să mor.
Dar vrei să fii aici.
- Nu, nu vreau. - Ba da, vrei.
Bați la ușa aia de atâția ani.
Te-am auzit.
Ai bătut mai tare de fiecare dată.
În sfârșit, ai venit.
- Te rog! - Nu!
Nu, trebuie să...
Te rog!
Dumnezeule!
Luke? Mă auzi?
- Are pulsul slab. - Trebuie să-l ducem la spital.
Am crezut că ai murit, omule!
M-a salvat.
Tocmai ce te-ai trezit.
- Nu. - Muriseși.
M-a salvat.
Cred că înțeleg mai bine acum.
Am înțeles.
- Nell? - Am înțeles cu toții.
N-ar fi schimbat nimic.
Vreau să știți asta.
- Nell... - Restul e confetti.
De atâtea ori și nu am știut.
Toți.
Nellie?
Nu, nu o inimă.
- Nell? - Un stomac.
Nell?
Am înțeles.
Cu toții.
Nu cred că ne poate auzi.
De atâtea ori și nu am știut.
Trebuie să-l scoatem pe Luke de aici, trebuie să-l ducem la spital.
Nu înțeleg!
Încercăm de atâta timp să intrăm în camera asta și acum nu mai putem ieși.
Parcă am mai fost aici.
Am fost.
Toți am fost.
De atâtea ori și n-am știut.
Toți.
Înțeleg mai bine acum.
Totul a fost anapoda.
Timpul, adică.
Mult timp am crezut că timpul
e liniar...
că momentele noastre sunt ca piesele de domino
și că pică una după alta
și au trecut,
zile răsturnându-se una în cealaltă,
într-o linie lungă între început...
și sfârșit.
Dar m-am înșelat.
Nu e deloc așa.
Momentele noastre pică pe lângă noi ca ploaia.
Sau... zăpada.
Sau confetti.
Ai dreptate.
Am mai fost în camera asta.
De atâtea ori și nu am știut.
Toți.
Mama spune...
că o casă e ca un corp
și că fiecare casă...
are ochi.
Și oase.
Și piele.
Și un chip.
Camera asta e ca inima casei.
Nu, nu inima, stomacul.
A fost camera ta de dans, Theo.
A fost camera mea de joacă.
A fost camera de lectură a mamei.
A fost camera de joacă a lui Steve.
Camera de zi a lui Shirley.
O căsuță în copac.
Cum scrii: "Fetele nu au voie?"
Dar a fost întotdeauna Camera roșie.
Cum îți place ceaiul?
A avut chipuri diferite ca noi să fim liniștiți și tăcuți.
În timp ce devora.
Sunt ca o creatură mică înghițită cu totul de un monstru.
Iar monstrul simte mișcările-mi slabe înăuntrul său.
Trebuie să trăiești.
Nu știu, nu știu cum să fac asta fără tine.
Am aflat un secret.
Nu există "fără".
Nu am dispărut.
Exist în mii de bucățele,
presărate peste viața ta ca zăpada nouă.
Sunt atât de multe lucruri pe care vreau să vi le spun.
Îmi pare rău că ultimele cuvinte au fost la supărare.
Nu au fost ultimele.
Îmi pare rău.
Îmi pare rău că nu am răspuns la telefon.
Dar ai răspuns.
De atâtea ori.
Îmi pare rău dacă nu am ascultat și îmi pare rău...
Nu ar fi schimbat nimic.
Vreau să știi asta.
Iertarea e caldă.
Ca o lacrimă pe obraz.
Gândește-te la asta și la mine când stai în ploaie.
V-am iubit total.
Și m-ați iubit la fel.
Asta e tot.
Restul e confetti.
Prima a fost domnișoara Grattan
A încercat să-l oprească
A înjunghiat-o cu un cuțit
Așa au început crimele sale
A urmat bunica Grattan
Atât de bătrână, obosită și încărunțită
S-a luptat cu agresorul său
Până când l-au lăsat puterile
A urmat bunicul Grattan
Care stătea lângă foc
S-a apropiat pe la spate
Și l-a sugrumat cu o sârmă
Ultimul a fost copilul Grattan
În patul lui mobil
L-a lovit în coastele lui mici
Până a murit
Apoi a scuipat tutun
Pe capul lui blond
Nu te apropia!
Dar e atât de drăguț, Liv.
Îndepărtează-te!
Iartă-mă, mă simt singură.
Nimic nu-i mai trist decât un pat rece.
Toate paturile matrimoniale devin reci.
Nu-i așa, îndrăgostiților?
Drumurile se termină când îndrăgostiții se întâlnesc.
Am stat toată noaptea trează.
Am spus minciuni și m-am făcut de râs.
Iar aerul are gust de vin.
Toți sunt acasă.
Te-ai schimbat atât de mult.
Pentru inima mea.
De când ești aici?
Mai mult decât am vrut.
A fost prea greu să te văd aici, așa.
- Dar... ai rămas cu mine. - Iubire.
Nu am fost eu, ai fost doar tu.
Ce ai făcut cât ai fost plecat?
Am ținut ușa.
Am ținut ușa închisă.
Am împins-o cu spatele și mi-am întins brațele,
pentru că am știut că sunt monștri în spatele ei
care voiau ce a mai rămas din familia mea.
Am ținut-o cu putere,
și n-am putut să țin copiii în brațe.
Monștrii au trecut oricum.
Asta fac monștrii.
- Dar nu aici. - Nu.
Mai ales aici.
Sunt acolo în pădure.
Sunt acolo, noi suntem aici, iar copiii sunt, în sfârșit, în siguranță.
Dar nu!
Nu sunt!
Mor.
Se trezesc.
I-ai ținut departe de mine.
Ca să-i protejez.
Le-ai ascuns adevărul.
Ca să te protejez.
Imaginea lor despre tine.
M-am trezit la baza scărilor
și am început să merg.
Fără migrene.
Fără durere, fără zi și noapte,
fără acum și atunci.
Visam în timp ce mergeam.
Te-am visat pe tine.
Te-am visat pe tine și râsul copiilor.
Iar apoi mi-am amintit că i-ai îndepărtat de mine.
I-ai luat și i-ai rănit, Hugh.
- Și au suferit. - Au suferit.
Toți suferă.
Și chiar dacă sunt distruși sau dependenți
sau triști sau dacă mor,
trebuie să vedem totul, pentru că suntem părinți.
Asta e înțelegerea pe care o facem.
Indiferent ce fel de viață este, suntem martori.
- E îngrozitor. - Nu trebuie să fie.
Am văzut-o pe fiica noastră dansând la nuntă.
Zâmbetul ei era lumină
și se reflecta pe chipurile tuturor,
și am recunoscut lumina.
Pentru că era a noastră. Noi am creat-o.
Iubirea noastră a fost atât de bună încât s-a întins în univers
și am creat o nouă stea.
Stelele mor.
Noaptea e plină de stele stinse.
Explodează și mor.
Dacă ai putea să întinzi mâna să le iei chiar înainte să explodeze.
- Ai face-o. - Da, aș face-o.
Suntem în siguranță acum.
E casa noastră pentru totdeauna.
Mereu a fost.
Nu-i va mai atinge nimic rău vreodată.
Dar nici ceva bun.
Deschide ușa aia.
Știu că poți deschide ușa aia.
Și știu că-i iubești pe oamenii din camera aia
mai mult decât orice.
Nu te mai las să-i îndepărtezi vreodată.
Vor muri.
Liv, vor muri dacă rămân. Mor acum.
Copiii noștri mor.
Dă-le drumul!
Mereu ai spus că treaba noastră e să-i lăsăm să plece.
- A fost un vis. - Să iasă în lume.
- Un vis. - În lume.
Dă-le drumul!
Rămân iar singură!
Dacă nu existau copiii din camera aia,
m-aș fi așezat lângă tine.
Te-aș fi urmat...
în întuneric.
Dar copiii ăștia, Liv...
Copiii din camera aia,
dacă deschizi ușa acum...
îți fac o promisiune pentru totdeauna.
Deschide ușa!
Te rog!
Lasă-mă să îndrept asta.
Drumurile se termină...
când îndrăgostiții se întâlnesc.
Ai gravat asta pe ceasul meu, mai știi?
Dar m-am înșelat.
Ăsta e secretul, nu-i așa?
Drumurile nu se termină.
Nu dacă iubești pe cineva.
Nu se încheie deloc.
Nu e minunat?
Odată ca niciodată,
lumea a fost doar joacă.
Și tot ce am avut
- ... toți cinci... - Nu, rămâi cu mine!
Aveam doar joaca.
Luke!
Rămâi cu mine! Stai treaz! Stai cu...
Pornesc mașina.
- Respiră? - Da.
Haide!
- Sacred Heart e aproape. - Caut pe hartă.
Veniți cu noi sau...
Duceți-vă înainte!
Eu cu fratele tău trebuie să mai facem un lucru.
- Ne vedem acolo. - Poftim?
Ne vedem la spital.
E mai bine să nu le spui nimic.
Tată.
Ce am văzut? Olivia?
Liv?
Ce s-a întâmplat?
De ce ești aici?
Ai văzut?
Ce s-a întâmplat?
Nu știu.
O căutam...
Dumnezeule!
Pot să îndrept asta.
Pot să îndrept. Hugh.
Pot să îndrept.
Las-o jos!
Nu, pot îndrepta asta.
Nu, nu poți.
De ce se întâmplă asta?
De ce sunteți aici?
Ai nevoie de ajutor. Trebuie să chemăm poliția.
De ce sunteți aici?
Fiica noastră a ieșit printr-o aerisire în seara asta și am crezut că poate...
Nu!
Ambii lor copii.
Toți copiii lor.
Nu era în patul ei.
N-am știut.
Mami? Abby?
Abby.
Ce s-a întâmplat?
Cine te-a rănit, fetițo?
Scumpule?
Am avut cel mai ciudat vis.
Am s-o ard.
Am să ard casa asta până la temelii.
Am să stau deasupra ei.
Am să mă asigur că fiecare cameră, perete, fiecare așchie sunt distruse.
Am să ard casa și dealurile ei până la pământ.
Apoi presar sare pe pământ.
Nu o vei face.
Horace, nu poate.
E încă aici.
Îi duc corpul înapoi în pădure.
O îngrop lângă cabana din grădina pe care a iubit-o.
După ce o îngropăm
și totul s-a sfârșit, nu spunem nimic.
Ai înțeles, Hugh?
Nu spunem nimic.
Abia de a ieșit din casă toată viața ei.
Am ținut-o departe de lume ca să fie în siguranță.
Și suntem singurii care vor ști...
să o plângem.
Nu vom spune nimic despre Olivia.
N-o vom face.
N-a făcut ea asta.
Știm asta.
Nu, știm ce s-a întâmplat aici în seara asta.
Iar copiii tăi nu trebuie să știe nimic altceva.
Sau să-și amintească de mama lor altfel decât cum a fost cu adevărat.
Ascundem asta pentru tine.
Dacă...
Dacă ce?
Dacă păstrezi casa.
Păstrează-ne!
Ține-i pe alții departe.
N-o mai lăsa să ia pe nimeni altcineva, vreodată.
Las-o să flămânzească!
Dar las-o aici.
Ca să o pot vedea.
Casa asta
e plină de lucruri prețioase
și nu îți aparțin ție toate.
E periculoasă.
- Pentru amândoi. - Nu-mi pasă!
E aici acum.
Sunt mama ei.
Nu o las aici singură.
N-o voi face!
Te rog, Hugh.
Te rog!
Ar fi trebuit să-mi spui.
N-ai spus surorilor tale ce ai văzut.
De ce?
Unele lucruri nu pot fi spuse.
Le trăiești sau nu.
Dar nu pot fi spuse.
Îmi pare rău.
Nu.
Mie îmi pare rău, tată.
Totul îți aparține acum.
Casa.
Și promisiunea.
Vreau să știi.
Tu
Și surorile tale
și fratele tău
ați fost cel mai bun lucru din...
N-am fost niciodată mai mândru.
De nimic altceva, vreodată.
Aveți grijă unul de altul.
- Tată? - Și fiți buni unul cu altul.
Dacă nu altceva, fiți buni.
Am fost atât de norocos să fiu tatăl vostru.
Acasă.
Sunt acasă, am crezut,
și m-am oprit uimit la acest gând.
Sunt acasă.
Acum urc.
M-am înșelat atât de mult în privința multor lucruri.
Am trăit cu fantome de mic copil.
Dinainte să știu măcar că existau.
Fantomele sunt vina,
fantomele sunt secrete,
fantomele sunt regrete și eșecuri.
Dar de multe ori...
De cele mai multe ori o fantomă e o dorință.
Cum căsnicia e o dorință.
O căsnicie e ca o casă, iar o căsnicie poate fi bântuită,
și am lăsat asta să ni se întâmple.
Și îmi pare rău, Leigh.
Mă sperii.
Trebuie să-ți spun ceva.
Și o voi face.
Dar când o fac, vreau să ții minte că te iubesc,
scumpul meu prieten.
Cel mai bun.
Îți cer să mă iubești cu putere pentru următoarele minute,
va trebui să mă iubești mai tare decât a trebuit s-o faci vreodată.
Dar știu că va fi bine, pentru că e vorba de noi.
Deci...
Voi sări și vreau să mă ții de mână
în timp ce cad.
Bine?
Bine.
Cu ani în urmă,
acum șase ani,
am fost la conferința din Chicago.
Mi-aș dori
să te fi iubit mai bine.
Și să te fi lăsat să mă vezi mai clar, fără să mă ascund.
Aș vrea să fi fost un soț mai bun.
Aș vrea să fi fost un fiu mai bun.
Aș vrea să fi fost un frate mai bun.
Ce vrei să spui, Steve?
Am construit un zid în jurul unei mari părți din viața mea,
m-am ascuns în spatele acelui zid
și am crezut că zidul ne va proteja, dar zidurile nu funcționează așa.
Zidurile nu funcționează niciodată așa.
Ce fac cu astea?
La gunoi!
Camionul e plin, mai e altceva?
Nu, sunt gata.
Și toate astea,
vina și suferința,
și secretele și zidurile, și fantomele,
acum
tot ce vreau...
Singura mea dorință e să vin acasă.
Te rog.
Vreau să îndrept asta.
Teama.
Teama e abandonarea logicii,
renunțarea voită la căile rațiunii.
Am ajuns.
Am ajuns aici,
Clara.
Am ajuns.
Se pare că și dragostea este.
Dragostea e abandonarea logicii,
renunțarea voită la căile rațiunii.
Ne lăsăm pradă ei sau ne împotrivim.
Nu există o cale de mijloc.
Fără ea,
nu putem continua să existăm rațional
în condițiile unei realități absolute.
Casa bântuită,
irațională,
stă pe dealurile ei cuprinsă de întuneric.
A stat așa timp de sute de ani
și ar mai putea sta încă o sută.
În interior,
pereții stau drepți,
cărămizile se unesc frumos,
podelele sunt ferme
și ușile sunt închise cu grijă.
Liniștea s-a lăsat apăsat
peste lemnul și piatra Casei bântuite.
Cei care pășesc acolo
o fac împreună.